Інституціональні механізми управління земельним розвитком - Sharyi, Hryhorii; Nesterenko, Svitlana (Економіка і регіон/ Economics and region, 2020)
Переосмислено теоретичний апарат нової інституціональної й неоінституціональної теорії у сфері земельної економіки та визначено необхідність подальшої інституціоналізації земельного розвитку в Україні. Проаналізовано суспільні економічні відносини. Виявлено, що саме земельні відносини мають сутнісну структуру: у вигляді інституційного комплексу, в основі якого лежать традиційні, звичаєві й релігійні норми поведінки індивідів, а також соціальні, політичні, економічні, правові та інші інститути, як стійкі соціально-економічні, організаційно-правові структури, установи й організації. Визначено головні принципи нової інституціональної та неоінституціональної економіки в земельній сфері, а саме: інститутоцентризм, обмежена раціональність, історизм, економічний опортунізм, земельне благо. Характер співвідношення засобів інституціоналізації земельних відносин з особливостями формування фінансово-економічного простору держави в авторській інтерпретації розглянуто на рівні розбудови в Україні інституційної інфраструктури земельного обігу, формування Державного земельного банку та Національного фонду земель, як державних інститутів. Виявлено, що суспільному земельному розвиткові притаманні еволюційні інституціональні зміни, коли почастинні периферійні поступові зміни в нормах і правилах обумовлюють поступові зміни й земельний розвиток. Доведено, що держава, маючи адміністративні переваги, діючи економічними методами та методами правового впливу, повинна змінювати й адаптувати інституціональне середовище як сукупність правил, норм, що формують базис виробництва, обмін і перерозподіл у земельній сфері, адже головна ланка в комплексі земельних прав належить народу України.